Skal vi absolut dø?
Er der skabninger i kosmos, der lever for evigt-
- og følger med på denne endeløse rejse ad tidens flod?
Vores forfædre brugte Månen og stjernerne til at beregne tiden.
Men folket, der levede her for omkring 5.000 år siden -
- var de første, der delte tiden op i små bidder, timer og minutter.
Området blev kaldt Uruk. Vi kalder det Irak.
Det tilhørte Mesopotamien, riget mellem floderne Eufrat og Tigris.
Her blev byen opfundet, og mennesket vandt en vigtig kamp -
- i sin endeløse kamp mod tiden.
Her lærte vi at skrive. Døden gjorde os ikke længere tavse.
Med skriften kunne vi nå ud til andre tider -
- og tale med dem, der levede efter os.
Ingens ord er nået længere frem i tiden -
- end denne akkadiske prinsesse, datter af den første kejser-
- og månens præstinde: Enheduanna.
Hun skrev ikke blot digte. Hun gjorde noget, ingen havde gjort før.
Hun underskrev med sit navn.
Hun er den første person, vi kan sige, at vi kender, og ved, hvad hun drømte.
Hun drømte om at træde ind ad Miraklernes Port.
Denne tanke sendte Enheduanna mere end 4.000 år frem, til dig.
Den stammer fra hendes værk "Kvinden med det største hjerte".
"Inanna, planeten Venus, kærlighedens gudinde -
- vil have stor fremgang i hele universet."
Det var også her, i Uruk, at man skrev det første helteepos.
Før Batman, Luke Skywalker og Odysseus, før dem alle sammen -
- begav manden Gilgamesh sig ud for at bekæmpe tiden.
Gilgamesh søgte efter udødelighed.
Han ledte overalt, blev meget vis og fandt skjulte sandheder.
Han vendte hjem med historier om tiden før den store oversvømmelse.
Han opførte Uruks mure, som ingen har kunnet gøre ham efter.
Læs historien om Gilgamesh, en helt født i Uruk -
- som gennemgik hårde prøvelser-
- krydsede havene og nåede helt ud til solopgangen -
- og som udforskede verdens rand i jagten på evigt liv.
På en af sine rejser mødte Gilgamesh den vise Utnapishtim -
- som fortalte om en oversvømmelse, der udslettede verden -
- og at en af guderne havde bedt Utnapishtim bygge en ark -
- for at redde sin familie og dyrene.
Beretningen om oversvømmelsen er nedskrevet i Mesopotamien -
- tusinde år før genfortællingen om Noa i Det Gamle Testamente.
Man kan derfor godt sige, at Gilgamesh opnåede evigt liv.
Vi læser stadig Gilgamesh-eposset, og for hver ny læser lever han igen.
Alle de helte og superhelte, der er kommet efter ham -
- følger i denne første helts fodspor.
Han er udødelig på en anden måde.
Hans historie har levet videre i civilisationer henover tusinder af år.
Men livet i sig selv sender sine egne beretninger henover milliarder af år.
En meddelelse, vi alle bærer i os, i kroppens celler.
Den er skrevet på et sprog, alt liv på jorden kan læse.
Den genetiske kodes alfabet består af kun fire bogstaver.
Hvert bogstav er et molekyle, der består af atomer -
- og hvert ord består af tre bogstaver.
Alt levende er et mesterværk, forfattet af naturen og redigeret af evolutionen.
Det er instrukser om, hvordan livet fortsætter med at reproducere sig.
Meddelelsen er blevet kopieret om og om igen i over tre milliarder år.
Men hvor kommer den meddelelse fra? Det er der ingen, der ved.
Det hele begyndte måske i en lav indsø ligesom denne.
På en måde begyndte kulrige molekyler at bruge energi -
- til at lave primitive kopier af sig selv.
Nogle klarede det bedre end andre og fik mere afkom.
Molekylerne udvikledes mere og mere.
Evolutionen og livet var undervejs.
Livet kan også være begyndt i en hed vulkanåbning -
- dybt nede på havbunden.
Eller kan livet være blaffet til Jorden?
Jeg vil nu fortælle om en rejsende fra en anden klode.
Freden i den egyptiske landsby Nakhla nær Alexandria -
- blev pludselig brudt en morgen i juni 1911.
Meteoritten bar på en besked fra en anden planet.
Men der gik 70 år før nogen kunne læse den.
I 1976 landede NASA på Mars med to rumskibe.
Carl Sagan tog os med i hans oprindelige rejse gennem kosmos.
Vi opdagede, at lufttrykket på Mars kun var en procent af vores.
Luften bestod primært af kuldioxid.
Der var små niveauer af kvælstof, argon, vanddampe og ilt.
Nogle år senere, da man analyserede indespærrede gasser-
- fra Nakhla-meteoritten og andre af dens type...
- Mars' atmosfære - Nakhla-atmosfæren
... så man en stor lighed.
De allerfleste meteoritter er fragmenter af asteroider.
Men den, der ramte Nakhla, kan kun stamme fra et sted.
Mars.
Velkommen til Mars.
Et vulkanudbrud for en milliard år siden -
- skabte dette stenede miljø.
Flere hundrede millioner år senere blev området oversvømmet.
Længe efter det styrtede en asteroide på størrelse med Gibraltar -
- ned på Mars' overflade og skabte et enormt krater.
Mange af klippestykkerne røg ud i rummet igen -
- hvor de fløj rundt om Solen, indtil tyngdekraften fra Mars -
- slyngede en af de enorme stenblokke på kollisionskurs mod Jorden.
Ankomsten rystede landsbyen Nakhla.
Den type meteorit, der ramte Nakhla -
- færdes i et interplanetarisk transportsystem -
- der sender sten rundt mellem planeterne.
En sådan meteorit kan bære på en mikroskopisk last-
- kimen til liv, en interplanetarisk ark.
De fleste stene er porøse og har små krinkelkroge -
- hvor livet kan gemme sig.
Der findes mikrober, der kan overlever i rummets ugæstfri miljø.
De her svende, for eksempel.
Disse mikrober befandt sig uden på den internationale rumstation i halvandet år.
De blev udsat for ekstreme temperaturer, vakuum og stråling fra verdensrummet.
Og nogle af dem levede stadig, da de kom tilbage til Jorden.
Men de her er endnu mere opsigtsvækkende.
De vågnede efter at have ligget i dvale i otte millioner år.
De frøs til is i Antarktis, millioner af år før vores art kom til.
Og de lever endnu.
Hvis livet kan udholde rummets ugæstfri miljø i årtusinder -
- kan det færdes i det interplanetariske transportsystem mellem kloderne.
Det er sandsynligt, at vore mikrobe-forfædre rejste i rummet.
Hvorfor mener vi det? Jorden er 4,5 milliarder år gammel.
I første halvdel af den tid-
- blev planeten ramt af store asteroider.
De kraftigste slag fik havene til at fordampe -
- og smeltede den stenede overflade.
Hver kollision må have steriliseret planeten -
- over de næste årtusinder.
Men fossilerne fortæller os -
- at bakterierne fortsatte med at udvikle sig på Jorden i denne dannende periode.
Hvordan kunne livet overleve alle disse sammenstød?
Når Jorden blev ramt af sådan en asteroide -
- dannedes et krater, der smed millioner af klipper ud i rummet.
Mange af de sten havde levende bakterier inde i sig.
Nogle af de kræ overlevede i rummet, mens de på Jorden blev stegt.
Nogle tusind år efter hvert nedslag var Jorden kølet ned-
- nok til, at vandet kondenserede til verdenshave igen.
Planeten blev atter beboelig.
De fleste sten, der var sendt ud i rummet, færdedes omkring Solen.
Nogle kom tilbage til Jorden, og landede i form af meteoritter-
- der medbragte den dyrebare last, så livet kunne få fæste endnu en gang.
Ligesom Noas ark.
Dette betyder, at livet ikke skal begynde forfra efter hver katastrofe.
Det kan fortsætte, hvor det slap.
Da solsystemet var ungt, var Venus nok mere lig Jorden -
- med hav og muligvis endda liv.
Venus, Jorden og Mars har udvekslet sten via asteroidenedslag.
Bærer livet på Jorden spor af urtidens interplanetariske rejser?
Hvorfor kan en del mikrober overleve rummets stråling og vakuum?
Det udsættes de ikke for på Jorden.
Måske vil de formidle -
- at deres forfædre overlevede det samme ude i rummet for nogle milliarder år siden.
Mikrober kan altså gemme sig i sten og overleve interplanetariske rejser.
Hvad så med rejser mellem stjerner? Interstellare odysseer?
Mælkebøtten.
For 30 millioner år siden udviklede den en metode -
- til at sprede sit eget budskab gennem tid og rum.
Hver frøkapsel svæver som en faldskærmssoldat gennem luften -
- og risikerer alt for et sikkert sted at lande.
Opvinde kan føre dem højere op.
En mælkebøtte kan færdes måske hundreder af kilometer-
- endda hen over bjergkæder.
Evolutionen har gjort den til en uovertruffen flyvemaskine.
Frøet er en anden type ark -
- som sikrer artens overlevelse ved at flyve med vindene i atmosfæren.
Hvert frø bærer på en historie i sit DNA:
Den næste mælkebøttes egenskaber og skæbne.
Livet formerer sig, når fortællingen spredes.
Kan livet mon overleve en rejse mellem stjernerne?
Stjernerne er en million gange længere fra hinanden end planeterne.
Rummet er så stort, at det ville tage milliarder år -
- for en sten fra Jorden at møde en planet omkring en anden stjerne.
De gemte mikrober ville ikke kunne udholde strålingen så længe.
Men der er en mulig facon, hvorpå livet kan sprede sig til et andet solsystem.
Mælkevejens stjerner bevæger sig i enorme kredsløb rundt om midten.
Det tager for eksempel vores sol 225 millioner år at foretage et enkelt omløb.
For hver rundtur om galaksen -
- passerer vores solsystem to eller tre gigantiske, interstellare skyer-
- der er mange lysår i diameter.
Galakser skaber nye kloder.
Mælkevejen har flere end 100 sådanne skyer-
- hvor gasser og støv fortættes og skaber nye stjerner og planeter.
På sin rejse gennem Mælkevejen -
- får Solen både selskab af planeterne -
- og billioner af fjerne kometer.
Når vores solsystem passerer en interstellar sky-
- puffer skyens tyngdekraft til de yderste kometer.
Nogle kometer kastes ud i verdensrummet mellem stjernerne.
Andre falder indad.
Ind mod Solen.
Og nogle vil måske kollidere med planeterne.
Når en komet kolliderer med en klippeplanet-
- kastes klipper ud i rummet som raketter.
Er planeten beboet, vil mange af stenene bære på passagerer-
- i form af levende mikrober.
Tusinder af år senere kan fragmenter fra Jorden -
- falde ind i nyfødte planeters atmosfærer-
- i den interstellare sky.
Hvis de gemte mikrober kommer i kontakt med flydende vand-
- kan de genoplives og formere sig.
På den måde kan livet få fodfæste på ufrugtbare steder.
Solen trænger frem af skyen -
- efter at have spredt livsfrø til de nye kloder.
Disse nye kloder har nu fået liv -
- og vil forlade skyen for at klare sig på egen hånd.
Efterhånden fører deres stjerner dem gennem andre skyer -
- hvor de i tur kan give liv til flere nye kloder.
Forestil jer, at processen gentages fra klode til klode -
- og at hver klode giver liv til andre.
Livet kan da brede sig som en langsom kædereaktion gennem hele galaksen.
Sådan kan livet være kommet til Jorden.
Vi kan ikke være sikre.
Er der mon andre skabninger som os derude?
Stiller de de samme spørgsmål? Frygter de det samme som vi?
Har de helte og eventyr?
Og hvis de findes, hvor er de så?
Hvordan kan de vise, at de er til?
Hvordan gjorde vi først galaksen opmærksom på os selv?
Det var i 1946, et år efter afslutningen på Anden Verdenskrig.
H.G. Wells havde ikke i sin vildeste fantasi kunnet finde på -
- det samme som ingeniørerne ved Belmar-laboratoriet.
Det muliggør uendelige interstellare eksperimenter.
Amerikanske ingeniører sendte radiobølger til Månen -
- og opfangede dets ekko.
Projektet blev kaldt "Diana".
Det var den første meddelelse, vi sendte ud i rummet.
En uhyggelig, klemtende klokke.
Hvis fantasien får lov at flyde frit, åbner det for nye muligheder.
Rumskib med passagerer kan færdes utroligt hurtigt -
- og man vil kunne kommunikere med passagererne.
Nu ved vi, at man kan trænge gennem Jordens atmosfære.
Med lysets hastighed tager det et sekund for en radiobølge -
- at nå Månens overflade.
Men bølgerne er meget bredere end Månen.
Det meste rejser forbi den. Den centrale del kastes tilbage.
Efter en returrejse på 2,5 sekunder, når de Jorden igen.
"Diana" udsendte en række kraftfulde radiobølger-
- et hvert fjerde sekund, for at pinge Månen.
De bølger, der ikke ramte, færdes stadig derude.
Det var kun begyndelsen. Efter Anden Verdenskrig -
- byggedes Tv-stationer over hele USA og resten af verden.
Diana-projektet, FM-radio og Tv-signaler har i det 20. århundrede -
- rejst med lysets hastighed.
Disse transmissioner danner en mængde radiobølger-
- der skyder ud fra Jorden i alle retninger.
Man kan sige, at vi udsender historier.
Vores forfædre indridsede historien om Gilgamesh på lertavler-
- for at føre fortællingen videre.
Vi har gjort vores historier til radiobølger, som vi så sender ud.
De kommer et lysår eller 9,7 billioner kilometer-
- længere væk for hvert år.
Vi har udsendt vore fortællinger ud i verdensrummet i 70 år.
De første bølger har allerede bevæget sig forbi tusindvis af planeter.
Hvis der er civilisationer med radioteleskoper derude -
- ved de måske allerede, at vi findes.
Hvad nu, hvis andre kloder også udsender deres historier?
Siden 1960 har vi lyttet efter radiobølger fra det ydre rum -
- uden at have hørt noget som helst.
Men vores søgen er sporadisk og begrænset til visse dele af himlen.
Vi kan sagtens have overset et signal-
- ved at lytte et forkert sted på et forkert tidspunkt.
Vi har kun lyttet til en lille del af galaksens stjerner.
Og vi er måske også, på sin vis, fanget i vores egen tid-
- og af vores begrænsede teknik.
Radio- og Tv-transmissioner kan være en fase i udviklingen.
Når vi forestiller os, at andre civilisationer sender radiobølger-
- adskiller vi os så fra ældre generationer-
- som tænkte, at de kunne komme til Månen på kanonkugler?
Civilisationer, der er bare lidt mere udviklede end vores -
- er måske allerede gået over til andre kommunikationsformer-
- som vi måske ikke engang kan forestille os endnu.
Deres meddelelse svæver måske omkring os lige nu -
- men vi kan ikke aflæse den -
- på samme måde som vore forfædre indtil for 100 år siden var totalt uvidende -
- om eventuelle radiobølger fra andre kloder.
Men der er en anden, mere bekymrende mulighed.
Ligesom andre levende ting vil civilisationer med tiden måske dø -
- af naturlige årsager, vold eller selvpåførte læsioner.
Om vi får kontakt med liv i rummet eller ej-
- kan afhænge af noget afgørende:
Hvor længe holder en civilisation?
Da Enheduanna, den første navngivne forfatter, levede -
- havde der fandtes civilisationer i over 1000 år.
Men i dag er hendes smukke by et goldt landskab.
Hvad gik galt? Et, Mesopotamiens byer lå konstant i krig med hinanden.
Det ødelagde alt, hvad de opnåede.
De satte en ære i militære erobringer ...og blev selv ofre for dem.
En anden årsag var, at de forstod teknikken bedre end naturen.
Det opfindsomme vandingssystem -
- der var grundlag for civilisationen mellem floderne -
- fik en uventet konsekvens.
Vandet, der blev ledt ind på markerne hvert år-
- fordampede og efterlod salt.
Det ophobede salt tog med tiden livet af afgrøderne.
Og så, cirka 2200 f. Kr. -
- kort efter Enheduannas tid, var katastrofen et faktum.
Der blev en enorm tørke, der holdt i mange årtier.
Regnen ophørte, afgrøderne visnede og der herskede sult og anarki.
Barbarer invaderede, og byernes indbyggere blev dræbt.
Det var kun én forklaring.
Enlil, den højeste gud, var vred, fordi et tempel var blevet ødelagt.
Folket i Mesopotamien vidste ikke, at en lignende tørke ramte andre civilisationer-
- i Egypten, Grækenland, Indien, Pakistan og Kina.
Alle mulige guder må have været vrede over et eller andet.
Folk var kløgtige, men disse civiliserede folk havde ingen anelse om -
- at de var blevet ramt af en drastisk klimaændring.
3.000 år senere kom en anden stor civilisation ud for det samme.
Den lå i Mellemamerika. Mayaerne uddøde i deres storhedstid.
De blev udryddet af perioder med tørke i løbet af 100 år.
Vi bærer stadig dele af disse civilisationer med os -
- i vores sprog og vore myter.
I dag har vi én global civilisation. Hvor længe vil den leve?
En civilisation kan uddø på så mange måder.
Vi begynder med dem, vi nok ikke kan gøre så meget ved.
Denne supernova er 1.000 lysår herfra.
Havde den været meget tættere på, for eksempel under 30 lysår fra Jorden -
- havde dens kosmiske stråling flået atmosfærens beskyttende ozonlag bort-
- og udslettet hele vores civilisation.
Men de nærmeste stjerner ser heldigvis ikke ud til at blive til supernovaer -
- i de næste par hundrede million år.
Cirka hver millionte år sker der et supervulkanudbrud på Jorden.
Sidst det skete var for 74.000 år siden -
- på øen Sumatra, i det nuværende Indonesien.
Vulkanen udspyede hundreder gange mere sten og giftgas -
- end nogen anden vulkan har gjort i historisk tid.
Den smeltede sten fra jordskorpen, dannede denne caldera -
- der er 100 kilometer lang og nu en sø.
Vulkanen Toba sendte over 2.500 kubikkilometer-
- pulveriserede sten op mod himlen.
Vinden trak asken vestover mod Indien -
- hvor den lagde sig som et tykt dække.
Udbruddet sendte svovlgasser op i den øvre atmosfære -
- og tågen forhindrede det meste af sollyset-
- i at nå Jordens overflade i mindst fem år.
Det var skyet i fem lange år.
Denne vulkanske vinter ligner en atomvinter-
- bare uden strålingen.
Temperaturen faldt overalt.
Planter og dyr frøs ihjel, også i troperne.
Men livet er hårdført. Kun få arter blev udslettet.
En af vore forfædre i Indien skærpede denne sten -
- i årene før vulkanudbruddet.
Og man fandt flere dusin af den type her i jordlaget over det vulkanske nedfald.
Så nogle af dem, der lavede dem, selv der, hvor vulkanens udbrud slog ned -
- overlevede altså katastrofen.
Men befolkningstallet må være faldet, før det atter voksede.
Skulle noget sådant ske i morgen, ville civilisationen gå i knæ -
- selv om mennesket som art ville overleve.
Vores teknik få hundrede år frem i tiden -
- vil nok gøre os i stand til at tage en vulkans energi -
- før den eksploderer. Så kan vi anvende den energi, som vi vil.
Hvert millionte år kolliderer en asteroide med Jorden -
- og forårsager lignende ødelæggelser.
Med nutidens teknik kan vi allerede undgå en kollision.
Vi ser den komme flere år i forvejen og kan ændre dens omløbsbane.
Og med teknologien om tusind år -
- kan vi måske mildne de virkninger, en supernova vil få på Jordens atmosfære.
Men hvad så, hvis faren er usynlig, og man ikke kan se den komme?
Da Columbus og de andre europæere kom til Amerika -
- var de uvidende om deres eget, hemmelige våben:
Dødelige bakterier og virus for sygdomme som kopper-
- som de indfødte amerikanere aldrig havde været udsat for før.
Europæere tror selv, at deres mod, overlegne våben og kultur-
- vandt dem den nye verden.
Men de egentlige erobrere var en hær af patogener, der dræbte -
- ni ud af ti indianere på de amerikanske kontinenter.
Den nye verdens civilisationer blev slået omkuld af mikroberne.
Uden den usynlige hær havde Cortés og de efter ham -
- måske aldrig haft en chance.
Men hvad så med civilisationer, der ødelægger sig selv?
Vore økonomiske systemer blev skabt-
- da planetens luft, floder, hav og kontinenter-
- virkede evigtvarende.
De udvikledes, længe før vi betragtede Jorden -
- som den lille organisme, den rent faktisk er.
De har noget til fælles. De er drevet af profit-
- og er derfor kun kortsigtede.
De økonomiske systemer, uanset hvilken ideologi de tilhører-
- omfatter intet, der beskytter vore efterkommere -
- om bare 100, endsige 100.000 år.
På en måde er vi foran folkene fra antikkens Mesopotamien.
Vi forstår, hvad der sker med vores verden.
Vi pumper drivhusgasser ud i atmosfæren -
- med en enorm hastighed.
Videnskaben er enige om, at vi destabiliserer klimaet.
Dog lever vores civilisation tilsyneladende i fornægtelse.
I en slags lammelse.
Det vi ved, og det vi gør, hænger ikke sammen.
At kunne tilpasse sin adfærd -
- virker som en god definition på intelligens.
Hvis vores intelligens er det, der udmærker os -
- burde vi bruge vores fordel som andre arter gør.
De sørger for, at deres afkom trives, at arven går videre -
- og at den natur, der holder os i live, beskyttes.
Den menneskelige intelligens har sine fejl og er ret ny.
Den kan let overtales og ødelægges -
- af andre tendenser, der har forklædt sig som den sande lære.
Det er urovækkende.
Er vores intelligens vores eneste fordel, må vi lære at bruge den bedre.
Vi må skærpe vores intelligens og forstå dens mangler.
Vi må bruge den, som kattedyr lister før et angreb -
- og som vandrende pinde camouflerer sig. Det skal sikre vores overlevelse.
Så kan vi løse næsten alle de problemer, der måtte opstå -
- i de næste 100.000 år.
Vi er nu nået til det punkt, hvor vores oldgamle drømme om udødelighed-
- og moderne astrofysik mødes.
Enorme ovale galakser er ligesom... Florida.
Her finder man universets ældste stjerner.
Dette er en rød dværgstjerne, mindre og svagere end Solen.
De er utvivlsomt de almindeligste stjerner i kosmos.
Til forskel fra Solen, som vil leve i fem milliarder år til-
- vil de give lys og varme til deres planeter i billioner af år.
Det er 100 gange universets nuværende alder.
Hvad gjorde intelligente væsener, hvis de havde en evighed-
- til at forstå universet?
De ville måske lære at åbne genveje i rumtiden -
- så de kunne rejse hurtigere end lyset mellem galakserne.
De ville måske skabe nye universer som eksperimenter.
Ingen her på Jorden ved, hvad de udødelige ville gøre.
Hvis fantasien får lov at løbe frit...
Men hvad så med os?
Hvordan ser vores fremtid ud?
Hvordan kan kalenderen for de næste 14 milliarder år se ud?
Hvis den kosmiske kalender omfatter alverdens tid -
- fra universets begyndelse til dette øjeblik -
- hvordan ville den så se ud for de næste 14 milliarder år?
Ligesom fortidens kosmiske kalender -
- er hver måned omkring en milliard år.
Hver dag svarer til 40 millioner år.
Takket være videnskaben kan vi forudse -
- visse ufatteligt fremtidige astronomiske hændelser.
Såsom Solens død.
Om fem milliarder år har vores stjerne brugt al sin brint-
- al sit brændstof, og forvandles til en rød kæmpe.
Det lyder forfærdeligt, men hvis vi bruger vores intelligens -
- har vore efterkommere nok til den tid forladt-
- Solens fortabte kloder. Hvem ved?
Menneskets værk er for usikkert til -
- at man videnskabeligt kan fastslå meget om fremtiden.
Men vi kan da drømme.
Menneskets næste storhedstid begynder her og nu.
Det er nytårsdag i næste kosmiske år. I den første tiendedel af et sekund-
- tager vi vores lyseblå prik alvorligt-
- og lærer at leve sammen på den.
Den sidste forbrændingsmotor kommer på museum -
- og klimaændringerne aftager.
En femtedel af et sekund i fremtiden dør folk ikke længere af fattigdom.
Planeten er nu selvforsynende.
Et halvt sekund senere er isdækket tilbage, hvor det var i 1800-tallet -
- og vejret bliver mildt og skønt-
- i de næste 90 kosmiske sekunder, eller 40.000 år.
Når vi er klar til at befolke de allernærmeste planeter-
- vil vi have forandret os.
De mange generationer senere har vi ændret os.
Det har vi været nødt til.
Vi er dog en tilpasningsdygtig art.
Vi vil ikke nå Alfa Centauri eller de andre stjernesystemer.
Men en art lig os vil gøre det-
- en art, der har flere styrker og færre svagheder.
En art, der er mere fremsynet, kapabel og vis.
Trods alle vore brister og begrænsninger-
- rummer mennesket storhed.
Hvilke undere, som vi endnu ikke har tænkt på -
- kan en anden generation ikke opnå?
Og en anden igen?
Hvor langt er vores nomadiske art kommet-
- i slutningen af næste århundrede eller næste årtusind?
Vore efterkommere, der lever trygt i andre kloder i solsystemet og længere ude -
- vil forenes i en fælles arv-
- i kraft af respekten for deres planet og en viden om -
- at hvilke livsformer, der så end findes -
- så nedstammer alle mennesker i hele universet fra Jorden.
De vil kigge op og spejde efter den blå prik på himlen.
De vil undres over, hvor sårbart hele vores potentiale engang var-
- hvor farligt vi levede i vores barndom, hvor ydmyg vor begyndelse var-
- og hvor mange vandløb, vi måtte krydse...
... før vi fandt den rette vej.